Etter mange års arbeid er ny drikkevannsforskrift forventet 1. januar 2017. Les videre…
Effekt av skogbranner på vannkjemi og abbor i innsjøer
Redaksjonskomiteen for VANN gjennomgår i ettertid alle utgivelser og stemmer frem artikler medlemmene i komiteen mener særlig kommende bidragsytere til VANN bør lese for å lære godt forfatterskap. I VANN nr. 2 lot redaksjonskomiteene seg fascinere av skogbranners effekt på vannkjemi og abbor. Les videre…
Den vanskelige avveiningen
Landet vårt har en rik natur med store vannressurser. Det gir oss valgmuligheter med hensyn til bruk av vann: Drikkevann – jordbruksvanning – industriproduksjon – energi – rekreasjon – turisme. Og vi kan velge å la vannressurser ligge urørt, som et varig dokument av denne naturrikdommen, og til støtte for et variert mangfold av dyr og planter.
Bruk av vann har åpenbare økonomiske sider, noe som åpner for mulige (og aktuelle) konflikter mellom ulike bruksmåter, og mellom bruk og vern av vannet. Mange av disse konfliktene har etiske sider: Alle vil trolig være enig i at drikkevann må ha høyeste prioritet dersom ressursene er begrenset. Det ville være etisk uansvarlig å nekte mennesker livsviktig drikkevann til fordel for annen bruk. Og i situasjoner hvor tilgang til vanning av åkermark er begrenset, vil irrigasjon komme høyt på prioritetslisten. Vi må ha mat og drikke for å overleve. Mange vil mene at det biologiske mangfoldet av naturlige populasjoner må veie tungt, og at vi har en moralsk plikt til å verne om alt liv. I samme retning trekker hensynet til særegne, og kanskje særlig attraktive, naturtyper av estetisk eller vitenskapelig verdi. Ikke rart at det oppstår konflikter mellom bruk og vern.
Et ønske om å minske slike konflikter lå bak vedtaket om en Samlet plan for vassdrag. Den ble første gang lagt fram for Stortinget i St.meld. nr. 63 (1984-85). Siktemålet var å få en mer samlet, nasjonal forvaltning av vassdragene for å bidra til å styre utbyggingsrekkefølgen for de gjenværende vannkraftressursene; rimelige utbyggingsprosjekter med lite konflikter med andre interesser skulle realiseres før dyre prosjekter med store konflikter.
Stortinget bestemte videre i 2005 at prosjekter med mindre enn 10 MW installert effekt automatisk skulle få fritak for behandling. Dette betydde at nye småkraftprosjekt kunne konsesjonsbehandles uten å bli behandlet i Samlet plan. I dag utgjør el-produksjonen i småkraftverk nær 10 % av vår totale vannkraftproduksjon på ca. 132 TWh. Og det foreligger planer om å bygge ut produksjonskapasiteten i småkraftverk med ytterligere 1,5 TWh innen 2020. Til sammenlikning utgjør vindkraft i dag vel 2 TWh.
I senere tid har bruk av våre vannressurser til sterkere utnyttelse av vannkraftpotensialet gitt ny debatt, og også denne gang med etiske overtoner. Vår verden trues av klimaendringer, som også vil ramme Norge. Vi er en del av dette, både som årsak, som offer, og som bidragsyter for å unngå katastrofen. Verden trenger i særlig grad energikilder som er fornybare, og Norge er gunstig stilt for å bidra til det som populært kalles et Grønt skifte. Det har bl.a. ført til sterkere norsk satsing på vindkraft. Slik går nå Statkraft sammen med andre energiselskaper i gang med å bygge Europas største landbaserte vindkraftanlegg i Trøndelag. Men Statkraft stanser samtidig planer for vindkraftproduksjon til havs pga. utilstrekkelig statlig finansiering.
Norges holdning under klimaforhandlingene, senest ved klimatoppmøtet i Paris i desember 2015, er at vi planmessig skal bidra til å redusere klimagassutslippene. Regjeringen vil således åpne for konsesjonsbehandling av vannkraft i vernete vassdrag, særlig der utbygging kan gi stor energiproduksjon eller stor flomdempende virkning av reguleringer, (Stortingsmelding 25 (2015-2016) om energipolitikken). Media formidler for tiden betydelig motstand mot slike planer fra «naturhermetikerne» blant oss, som ønsker å beholde naturen mest mulig uberørt, eller i den delen av opinionen som fortsatt benekter at vi opplever menneskeskapte klimaendringer. Motstanden ser også ut til å gjelde utbygging av vindkraftanlegg i Nordsjøen.
I en vurdering av hvordan Norges vannressurser bør nyttes må flere hensyn veie tungt: Arven til kommende generasjoner, hensynet til naturens biologiske mangfold, og en forpliktende solidarisk holdning overfor også andre nasjoner med klimaproblemer. Vi bør derfor akseptere en fortsatt skånsom utbygging av vår vannkraft, også i vernete vassdrag.
Norsk vannforening
Hva skjer når vannforsyningen svikter?
Vidar Lund har i VANN nr. 4 skrevet en artikkel om konsekvenser av svikt i vannforsyningen. Denne er basert på et innlegg Lund holdt i juni 2015 på et fagtreff arrangert av foreningen. Artikkelen er et eksempel på god faglig fremstilling som mange burde lese ifølge VANNs redaksjonskomité. VANN nr. 4 inneholder også mange lesverdige oppslag om Oslofjorden mener samme komité. Les videre…
Ekstra midler til vannforvaltning i statsbudsjettet – hva nå?
Stortingets sluttbehandling av statsbudsjettet for 2016 hadde en gledelig nyhet: Det ble bevilget 62,5 mill. kroner ekstra til arbeidet etter vannforskriften. Løser dette alle våre utfordringer? Les videre…
Kanterosjon og fosfortap til vannforekomster
Erosjon fra elvebredder varierer fra ingen erosjon til 1500 kg sediment per lengdemeter elvebredde og år viser en studie av to leirelver på Østlandet. Der trærne langs elvekanten er kuttet ned får man størst erosjon. Les videre…
Vannfattig statsbudsjett for 2016
Når dette skrives er statsbudsjettet for 2016 til behandling i Stortinget.
Betydningen av indre bølger i Oslofjorden
André Staalstrøm, forsker ved NIVA, har i VANN nr. 3 2015 skrevet en artikkel om betydningen av indre bølger i Oslofjorden. Redaksjonskomiteen i VANN mener denne artikkelen er et eksempel på god og entusiastisk formidling av fagstoff. Forfatteren bidrar også med en fengende skrivestil, sier redaksjonskomiteen. Les videre…
Miljøutredere i skuddlinjen
Miljøinstituttene spiller en viktig rolle når det gjelder forskning og utredninger knyttet til forvaltning av Norges naturressurser. Les videre…
Hvor er vannmannen? Les debattinnlegg i dn.no
Anette Æsøy, styreleder i Norsk vannforening, og Einar Melheim, direktør i Norsk VANN
Per Sanderud og Jon A. Lea beskriver i et innlegg i DN 3. oktober både utfordringer og løsninger for å møte konsekvenser av klimaendringer. Å styrke kompetansen i fylker og kommuner er et av deres tiltak. Det er lettere sagt enn gjort.
Mangel på kompetente fagfolk vil være flaskehalsen fremover. Vi må ha kvalifiserte ledere, planleggere, saksbehandlere og bestillere i våre kommuner om vi skal få smarte og kostnadseffektive løsninger tilpasset utfordringene. Vi må også ha høyt kvalifiserte fagfolk i leveranseledd som konsulentselskaper og teknologiselskaper.
Avgangen av kvalifiserte fagfolk blir snart betydelig større enn tilgangen. De store kullene av vann- og avløpsingeniører fra 1970-tallet nærmer seg pensjonsalder.
Vann- og miljøteknikk er fag ved NTNU og UMB. Flere høyskoler utdanner bygningsingeniører hvor vannfag inngår som en mindre andel. Universitetet i Oslo utdanner hydrologer og limnologer.
En del andare studiesteder tilbyr også slike utdanninger, men det som i sum finnes av studietilbud og søkningen til disse, er ikke tilstrekkelig for å sikre nok kvalifisert personell til å løse samfunnets vannutfordringer i årene fremover.
Og det er ikke bare vann- og avløpsingeniører det er behov for fremover. Innen hele bredden av vannfaglige disipliner vil det være stort behov for fagfolk. EUs vanndirektiv, som i Norge heter vannforskriften, forutsetter at Norge utvikler en samordnet og effektiv vannforvaltning.
Mer nedbør og stigende havnivå vil kreve tilpasning og nye teknologiske løsninger. Mange samfunnssektorer, offentlige og private aktører, vil ha behov for vannkyndige fagfolk.
Kunnskapsdepartementet og utdanningsinstitusjonene bør utfordres. I dag er det ikke nødvendigvis samfunnets fremtidige behov som bestemmer studietilbud og tilgang på fagfolk. Studietilbud rettet mot klare samfunnsbehov bør belønnes med ekstra bevilgninger.